РЕНАТ ДАВЛЕТИЯРОВ
АЛЕКСАНДЪР КОТЕЛЕВСКИЙ
АНДРЕЙ НОВИКОВ
ПРЕДСТАВЯТ
филм на АЛЕКСАНДЪР СТРИЖЕНОВ
Ох, извинявай. Това е жертва на любовта. Онзи е по-натам.
Докараха го към 8 ч. тази сутрин. Мъж на около 35 години.
Причина за смъртта. - Е това е най-интересното.
Изтръгнали са му гръбнака.
За пръв път виждам такова нещо. Каква сила е нужна само, а?
Нечовешка.
И кого да търся?
Кинг Конг ли?
Ю Л Е Н К А
Андрей, а вие къде работехте в столицата?
Ами аз... - Андрюша преподаваше в университет.
Има кандидатска степен по антична литература,
а скоро ще защити и докторат.
А защо тогава идвате в нашата гимназия?
Казват, че градът ви е хубав, а и въздухът - също.
Моля ви, не пушете в колата. - Няма проблем.
Благодаря.
Мамо, къде ти е лекарството? - В чантата.
Изглежда е астма. - Да.
Нищо, тук всичко ще се оправи. - Надявам се.
Ами какво ще стане с доктората ви? Тук няма университети.
Ще почака.
Признавам, Андрей Валентинович, че имах известни колебания за вас.
Така ли? Защо?
Разбирате ли, нашето учебно заведение е с повишени морални устои.
За нас е важно кой и защо.
Сипете вода.
А вие сте човек, мъж, с университетски опит,
от столицата... - Да...
Разбирам. Подозрително е.
Не се обидихте? Браво.
Подайте ми ръка.
Признавам, че ви проучихме. Какво да ви кажа, Андрей...?
Вдигни го. По-нагоре.
Ауфхенген!
Седнете.
Не се среща често човек с такива качества.
За женския ни колектив вие сте направо герой.
Ситуацията е такава. - Ние решихме да се доверим на вашите
морални принципи и да ви назначим за класен ръководител на 5 клас.
Как така класен? Тамара Йосифовна, та аз никога не съм работил в училище.
Андрюша, и на нас ни е трудно. Ето ви писалка.
Предишният наставник на нашите лудетини избяга.
Оказа се напълно безотговорен човек, не като вас.
Но аз нямам опит. - Андрей, бъдете последователен
в постъпките си. Колебанията не ви отиват.
И донесете документите на вашето момиче, 1 септември наближава.
Тя на 11 години ли беше? - Да.
Тъкмо ще я запишем във вашия клас.
А що се отнася до опита...
Ще ви напиша подробни инструкции.
Ауфхенген, ауфхенген...
Намерих го! Означава "окачвам".
Дойде ли си? - Не, аз нахлух, Лера!
Аз обявявам война на креватния режим!
Ние се преместихме в прекрасен град, с чудесен климат
и с повишени морални устои!
Какви устои пък сега? - Повишени!
Веднага се обличай и приготвяй!
Отиваме на разходка да дишаме много чист въздух!
А теб, момиченце, ще измъчвам жестоко!
Защо? - Защото обичам да мъча малки,
красиви момиченца! Не знаеш ли?
Не? И от сега нататък няма да имаш покой ни денем, ни нощем,
защото сега съм твоят нов класен ръководител!
Ура!
Къде ще се съберем?
Я, ти нова ли си?
Това е за вас.
Благодаря. - Аз ще уча във вашия клас.
Добре, надявам се. - Ще се постарая.
Казвам се Юля. - Много ми е приятно, Юля.
Благодаря.
Аз ще ида да поиграя. - Да вървим.
Драги възпитанички - момичета, девойки, скъпи гости!
Животът продължава!
Днес е 1 септември - денят на знанието!
А знанието е единственото ни оръжие в борбата срещу застоя,
невежеството, столетията мрак и отчаяние, и вековната тъма!
Високият стандарт на обучение, който гимназията ни дава на учениците си...
Пак я подкара. Така е всяка година -
за стандартите, после за кладите и водостоците.
За какви клади? - Слушай...
Кладите на Инквизицията не можаха да изгорят кълновете на просветата!
Отточните води на невежеството не завлякоха в мрачните си бездни
тези, които се стремят към прогреса.
Сега на вас, високо вдигнали глава,
без да се оглеждате и страхувате от препятствията,
ви предстои да крачите по пътя на знанието
към светлото и щастливо бъдеще!
Андрей Валентинович не е единствената ви ценна придобивка тази година.
Момичета, запознайте се с новата си съученичка и приятелка Настя Белова.
Засега още Литвинович. - Извинете, това са семейни работи.
Седни, Настя.
Благодаря.
Е, Андрей Валентинович, няма да ви преча.
Действайте по инструкцията. - Благодаря, Тамара Йосифовна.
Изправи си гърба!
Е, хайде да се запознаем.
Света Аникей. - Аз съм.
Седни, Света.
Любов Гаврилова.
Ах, любов необяснима!
Извинете, а вие как се казвате? - Ами Кира Конович.
Добре, но нека в бъдеще да е без "ами".
Юля Маревская.
А, ти ли си? Много красиви цветя. - С мама ги избрахме.
Благодаря, седни.
Мария Никитина. - Аз съм.
Седни. Анна Осипова.
Наталия Петрова.
Марина Шимадина.
Мен, между другото, ме наградиха с грамота миналата година.
Браво, седни. Елизавета Юрчишина.
Аз съм.
Така, да видим кой остана? Соня Ялинская.
Соня Ялинская?
Соня я няма.
Добре, а кога ще дойде? - Никога.
Соня въобще я няма. - А седеше там.
По-внимателно, момичета! По-полека! Ще ударите някого, тук минават хора!
Довиждане. - Довиждане.
Андрей!
Казах да внимавате!
Поздравления! Честито начало на новия живот!
И на вас честито, госпожице! А защо сте толкова мрачни, а?
Какво е станало? - Настя, изчакай ме малко.
Дадоха ми 5-и "А" клас. - Е?
А за това, че едно момиче от тях е загинало, не ми казаха и дума.
Ах, тази Тамара, от всичко се възползва.
В какъв смисъл? - В буквален. Ела.
Когато Сонечка загина, родителите започнаха да отписват децата от тук.
Пристигнаха безброй комисии,
уволниха директорката и назначиха Тамара на мястото й.
Е, и какво? - А сега тя слага теб да се пържиш.
А какво всъщност е станало с момичето?
Една сутрин преди часовете скочи от прозореца и се размаза на асфалта.
Писаха, че било някакъв психичен афект.
А ти какво мислиш?
Може и да е афект, но в този клас наистина има нещо лошо.
Стой мирен! - Настя!
Махай се, къш! - Настя, ела тук!
Махай се от тук, куче! - Настя...
Не бива така, трябва да внимаваш. Той още не те познава.
Ухапа ли те? Сигурна ли си? - Елате, ще ви откарам вкъщи.
Хубаво ли ти е? - Много. Не казвай нищо,
защото всичко ще развалиш. Сега ще ти обясня какво става между нас.
Хубаво ни е заедно, щастливи сме, обичаме се, ти си чудесен.
Аз... - Мълчи, не казвай нищо.
Искам да ти кажа нещо много важно, най-важното.
Слушаш ли ме? Никога, с никого не ми е било толкова хубаво.
Наистина ли?
Съществуват обсебващи блянове,
чрез които ние така дълбоко потъваме в себе си,
че те ни освобождават от нашата история, от името ни.
Днешната самота ни връща към онази, изначалната самота.
А изначалната самота, тази в детството,
оставя в съзнанието на някои хора незаличими следи
и целият им живот става податлив на поетични фантазии,
към фантазиите, които знаят цената на самотата.
Престанете! Спрете веднага!
Извинете!
Люба!
Люба... Люба, аз съм, Андрей Валентинович.
Люба, искам да знам какво е станало? - Какво ви интересува?
Станах свидетел на отвратителна сцена! - И какво от това?
Как какво? Люба, ако някой те обижда,
ти кажи на мен и аз като твой класен ръководител...
Аз ще взема мерки, ще реагирам, а ти...
Искам да ям!
Добре, отивай да ядеш.
Стройте се и към столовата.
Можем да тръгваме, аз свърших.
Тръгваме ли?
Добър апетит!
Ей сега идвам. Утре ще ти донеса дискетата. Хайде, доскоро.
Завиждат ми, че нощувам вкъщи. А и изобщо...
Нека завиждат! Представям си какво става нощем, щом денем...
Днес видях как Кленина, Конович и Шимадина биеха Люба Гаврилова, а...
Какво има? - Класът ни е лош.
Защо да е лош? - Всички знаят.
Какво знаят? - Изцапани са с кръв.
Андрей! Настя! - Здравей, мамо!
Не спиш ли? - Жадна съм.
Да ви сипя ли и на вас? - Какво? А, да.
Настя, днес не си довършихме разговора пред училището.
Знаеш ли, много мислих върху думите ти.
Благодаря.
Смятам, че децата изобщо не трябва да се делят на добри и лоши.
Защото децата никога не са виновни. Виновни винаги сме ние, възрастните.
На нещо не сме ги научили, нещо сме премълчали,
не сме им дали достатъчно обич, не сме им дали личен пример...
Разбираш ли?
Андрей Валентинович...
А кога ще мога...
да ви наричам татко?
Скоро.
Искам днес да поговорим с вас за любовта...
и за отговорността за постъпките си.
Това е главната тема в цялата световна литература,
при това започвайки още от античната.
Настенка, отмести се малко, ако обичаш.
Елате насам. Кажете ми, моля, кои антични герои знаете?
Херакъл, Аполон... - Зевс...
Зевс е бог, а ние говорим за герои. Ще ви разкажа за Орфей.
Орфей е прочут не само с прекрасното си пеене,
с което укротявал дивите животни,
но и с любовта си,
с възвишените си чувства към прекрасната Евридика.
Когато Евридика умряла от ухапване на коварна змия,
Орфей се спуснал в Царството на мъртвите,
за да помоли неговия господар Аид да върне Евридика към живота.
Аид, потресен от чувствата на Орфей,
се съгласил да пусне Евридика
и влюбените тръгнали на дълъг път в пълен мрак.
Скоро Орфей видял слънчева светлина...
Какво станало после?
После? Ами...
После на Орфей не му провървяло.
Той нарушил единствената забрана на Аид по пътя си.
Той се обърнал...
и изгубил любимата си.
Когато вървиш напред, не бива да поглеждаш назад.
Да, Юля, правилно.
Никога не трябва да забравяме за отговорността за постъпките си.
Седнете си на местата.
Юля, а кои митове още си чела? - Всичките, заедно с татко.
Чудесно. Предай на баща си низкия ми поклон.
Ще продължим следващия път. Желая ви приятни почивни дни.
А, и още...
Съберете бележниците да ги разпиша. Кой е дежурен?
Аз.
Слушай, хайде да идем днес на театър. Имам излишен билет.
На театър? Страхотно! Сега ще попитам.
Хайде по-бързо!
Андрей Валентинович, може ли да отида с Юля на театър? Тя има излишен билет.
Мама ги купи, а не може да дойде. - Може ли?
Разбира се. - Благодаря!
Чакам те там, хайде.
Ето, разписвайте се.
"Спасете ни!" Светлана Аникей
Здравейте, Андрей Валентинович, чакате ли някого?
Ами, не... Тоест да, чакам Настя.
Чудесно момиче имате. - Благодаря.
А защо не дойдете в учителската стая? Хората са приятни, ще пийнем чай,
ще ни разкажете за бляновете и за Орфей.
Тук, разбира се, не е Ад, но...
Тамара Йосифовна, ако може, нека да е друг път.
Обещавам следващия път да ви разкажа всичко.
Е, добре тогава. Ще чакам.
Тамара Йосифовна! - Да?
Друг път.
Здравейте. Света, трябва да говоря с теб.
Е, тръгваме ли си?
Не, Настя, имам още един час. Ти върви, мама те чака отвън.
Света...
Намерих бележката в бележника ти.
Разказвай.
Нищо не съм писала.
А кой я е написал? - Нямам представа.
Страхуваш ли си от нещо? Свързано ли е със смъртта на Сонечка?
Света, не си довършихме разговора.
Вие сте възрастен, така че сам се оправяйте.
"Майката на загиналото момиче обвинява учителите за трагедията"
Ало, Серьожа, аз съм. Искам да говоря с теб.
Само за малко, няма да се бавя.
Казвам ти, че децата са наплашени. - Не се бъркай в тази работа.
Голям следовател се извъди, няма що.
Какво толкова си се впечатлил? - Ами бележката?
Нечия глупава шега.
Нали самата тя ти е казала, че нищо не е писала?
Не, не е шега.
Те нещо крият, разбираш ли? И то нещо, свързано със смъртта на Сонечка.
Те се страхуват! Серьожа, нали виждам, че ги е страх?
Страхуват се от нови разпити. Знаеш ли колко бяха?
Това е голям стрес за децата.
Лера!
Лера! Какво? - Настя...!
Настя... - Какво е станало с Настя?!
Спектакълът отдавна е свършил, а нея я няма.
Успокой се! Почакай, сега се връщам!
Лера, всичко е наред, дойдоха. Настя, бива ли така?
Добър вечер. - Здравейте.
Какво стана? - Здравейте.
Не може ли да се обадиш? - Мамо...
Извинете, аз съм виновна.
Закъснях да ги взема от театъра, защото ме забавиха в работата,
а после спукахме гума и... - Нищо. Ще пиете ли чай?
Не, май е по-добре да си ходим. - Не, ще останем.
Измръзнах.
А ти? - И аз.
Ела да облечем пуловер. - Добре.
Е, оставаме тогава. - Заповядайте, влезте.
Побързайте.
Влизайте, насам.
Какво гледахте? - "Снежната кралица".
За момичето с ледено сърце. - Доколкото помня,
Кай имаше ледено сърце, а не Герда.
Аз говорех за Снежната кралица.
Нима тя е момиче? - Ами да, иначе защо ще дружи с момче?
Забавна трактовка, но според мен е невярна.
Дете не може да причинява зло, а Снежната кралица...
Тя не е виновна за нищо! Била е самотна и нещастна
и просто е искала да бъде щастлива.
Между другото, Кай изобщо не е скучаел в двореца й.
Да ви помогна ли? - Да, добре.
Простете ми още веднъж, че ви разтревожих така.
Повярвайте ми, стана случайно. - Слава Богу, всичко се оправи.
А това? - На мама са.
Така ли? - Мама е професионален фотограф.
Тя ми направи портфолио. Искате ли да го видите?
Искам. - Може ли, мамо?
Може. - Елате.
Спомнете си мита за Орфей? Отишъл да спаси Евридика, а се обърнал. Защо?
И Кай също. Защо се е качил на шейната при Снежната кралица,
след като му е било добре с баба му и Герда?
Според теб Орфей не е искал да спаси Евридика, а само се е преструвал?
Ами ако се е заблуждавал? Не сте ли мислил за това?
Ура, чай, бонбони! - Как сте вие тук?
Добре. - Юля, виж колко е хубаво.
Настя, дай си чашата. - Искаш ли да ти направим такова?
Рибарите са го открили. Няма документи.
Обявен ли е за изчезнал? - Няма заявление. Удавил ли се е?
Асфикцията е налице. Плувал е около 3 месеца.
Освен това в кръвта му има към 40 мг дормикум.
А дормикум е? - Много силно сънотворно.
Използва се в упойките. Не се продава свободно в аптеките.
Тоест първо са го приспали и после са го хвърлили във водата?
Напълно е възможно. Разследвай.
"Майката на загиналото момиче обвинява учителите за трагедията"
В този случай няма надежда за оздравяване.
Когато загина единственото й дете, у Юлия Ивановна се появи мания.
Да, четох. Опитала се да подпали училището, нападала учители...
Пациентите като нея са просто неуморими
при осъществяване на маниите си. - А какво е състоянието й сега?
Има ремисия, но за оздравяване не може да се говори. Седнете.
Макар че кой ли днес е здрав?
Защо ме гледате така?
Наистина ли искате да говорите с нея? - Да.
Юлия Ивановна, имате посещение!
Здравейте, Юлия Ивановна.
Аз съм новият учител в класа, където е учила вашата Сонечка.
Юлия Ивановна, в класа ми има 20 момичета.
За мен е много важно да разбера... - Чуйте, оставете я.
Отведете болните!
Хайде, ела! Да вървим!
Не трябваше да казвате, че сте учител.
Тук нищо няма да научите, само тревожите болните.
Махни се оттук.
Андрей, чуваш ли ме?!
Тихо, успокой се! Аз съм, спокойно!
Андрюша, какво ти е?
Едно момиче от моя клас е загинало. Не, не сега.
Било е отдавна, през пролетта, още преди да дойдем тук.
Сънувам я всяка нощ.
Дали моли за помощ
или иска да ме предупреди за опасност не знам, Лерка!
Андрюша, кажи ми честно заради мен ли е всичко?
Какво? - Заради нас с Настя ли е?
Затова, че сме тук?
Нали виждам, че не ти е добре тук. Хайде да заминем.
Полудя ли? "Да заминем"!
А какво друго мога да направя? - Мислиш, че е толкова просто?
Решаваш и зарязваш всичко? Първо там, сега тук!
Що за егоизъм, Лера!?
За заминаване повече нито дума. Сам ще се оправя.
"Света е порта!"
В петък разпитва Светка. - И какво, казала ли му е нещо?
Май не.
И какво сега? Ще правим ли нещо или не?
Засега не. Каза да чакаме. Наблюдава го.
Здравейте, Андрей Валентинович!
Кой ме наблюдава?
Кой, Кера?
Тамара Йосифовна?
Андрей Валентинович, случило ли се е нещо?
Да, случи се.
Искам да знам какво става тук!?
Вие никога нищо няма да узнаете.
Андрей Валентинович, време е часът да започне.
Не искам да уча деца, които лъжат, премълчават и се подиграват с мен!
Нали виждам, че тук никой няма нужда от уроците ми!
Аз имам нужда. - Юля, ти имаш баща,
който чете с теб чудесни книги, учи те да разсъждаваш...
А за останалите Тамара Йосифовна да намери друг учител.
Татко умря преди 3 години. Той ме изостави, а сега и вие...
Мислех, че вие ще ме разберете.
Кого виждате, когато се гледате в огледалото?
Засега виждам себе си. - А аз - жена, затворена
в тялото на 10-годишно дете! Мислите, че вие сте зле?
Аз съм хиляди пъти по-зле! И ако избягате,
ще скоча от прозореца като Соня!
Юля!
Юля...
Какво, жал ли ви стана за мен?
Това, което ми каза одеве там... Не съм сигурен, че разбрах.
Странни шеги си прави понякога природата с хората.
На 2 месеца съм произнесла първата си дума.
Когато бях на година и половина, татко ме научи да чета.
На 5 години вече знаех наизуст...
И всички казваха: "Какво гениално момиченце!".
Но когато баща ми умря, от дете с интелект,
по-висок от този на възрастните, се превърнах в аномалия.
Затвориха ме като опитна мишка и аз реших да лъжа,
да се преструвам, че съм като всички. Мислите, че ми стана по-леко!?
Сега аз съм в двоен затвор - в това тяло и в това училище,
сред момичета, които още играят с кукли.
Върнете се в клас, моля ви.
Аз само ще се измия и също ще дойда.
Андрей Валентинович, какво ви е? Зле ли се чувствате?
Да... А, не.
Не, не. Искам да ви питам нещо.
Говорих с една от моите ученички, Юля Маревска.
Добро момиче. - Много способна ученичка.
И майка й е много мила. - Да... майка й...
А да сте забелязали преди нещо странно у нея?
У Маревска? Не, нищо странно.
Защо? - Не, нищо. Извинете.
Лера, извинявай, че ти виках вчера. - Всичко е наред, не се сърдя.
Извинявай, уморена съм.
Лера, нали помниш, че обещахме да идем с Настя в парка да храним катеричките.
Добре. А може ли без мен?
Ела насам. Тук я видях.
Интересно момиче е вашата Юля, необичайно.
Мъжът ми се занимаваше с нея още от раждането й.
Той всестранно я развиваше и образоваше.
Знаете ли, сякаш се страхуваше, че няма да му стигне времето.
Той постигна фантастични резултати.
Но после, когато той почина, Юля се затвори в себе си
и лекарите ме посъветваха да й осигуря общуване с връстници.
Затова я дадох на седмично училище.
"В" седмично училище. - "В" седмично.
Как мислите, тя нормално ли общува с хората?
Мисля, че да.
А баща й какво работеше?
Беше университетски преподавател, а аз бях негова студентка.
Сякаш във вас не се влюбват студентки.
И къде е катеричката, Юля? Хайде да се върнем там.
Почакай, сега ще дойде.
А аз така и не завърших института.
Юля се роди, аз си останах вкъщи и осигурявах уют на съпруга си.
Добре се справях. - Вярвам ви.
Вижте, имаме катеричка!
А как ще я кръстим? - Ти си толкова умна, измисли й име.
А вие, Андрей, винаги ли сте толкова сериозен?
Просто ми се струва, че не ви достига безгрижност като че ли.
Възможно е.
Време е да се прибираме. - Жалко.
Благодаря за приятната компания.
Надявам се, че пак ще се видим. - Възможно е.
Настя, време е да се прибираме, мама ни чака.
Вземи я. Чао!
Довиждане, Юля! Всичко добро. - Довиждане.
Юля, тръгваме ли?
Тръгваме ли? - Да, хайде.
Много добре. С очичките следим чукчето...
Как казахте? Преждевременно психическо израстване?
Точно така. Резултат е от аномално развитие на мозъчната кора.
Това е изключително рядко заболяване.
Затваряме очичките и с показалеца на лявата ръка докосваме нослето.
Затова такива деца живеят сравнително малко.
А сега с пръстчето на другата ръка.
Колко малко? - Колкото е рекъл Господ. Облечете се.
Ако човек се развива по-бързо от нормалното,
то и времето му е по-малко. Повечето не доживяват до пълнолетие.
Докторе, а...? - Седнете.
А вие имал ли сте такъв случай?
За 43 години практика нито веднъж.
Докторе, но...
А можете ли да установите тази болест?
Преди всичко детето трябва да се тества,
да му се направи томография.
Облечете се. - Да, добре.
Докторе, а какво търси дете във вашата клиника сред лудите?
Какво дете? - Ето, момичето там.
А, това е Юленка.
Тя беше приятелка на дъщерята на болната, при която идвахте.
Юленка, ако щете, е нейният ангел-хранител.
Що се отнася до вас, Андрей Валентинович,
нервите ви явно не са в ред.
Изписах ви антидепресант и сънотворно.
Обличайте се.
Идва!
Здравейте! - Здравейте, Андрей Валентинович!
Здравейте!
Седнете. Кой отсъства?
Юля Маревская.
Какво й е?
Извинете за внезапното посещение, но разбрах, че Юля е болна.
Много ми е приятно, че сте толкова загрижен за нея. Заповядайте, влезте.
Напоследък вие сте неин кумир. Само за вас говори.
А какво й е? - Нищо.
Тя замина при баба си, а аз се обадих в училището и излъгах.
Ще ми се карате ли?
Не, така даже е по-добре. Тъкмо исках да говоря с вас.
Влезте.
Това стаята на Юля ли е? - Да.
Може ли да вляза? - Да.
Толкова много книги и никакви играчки. Защо?
Не знам. Просто Юля сама избира каквото я интересува.
А аз, честно казано, гледам да не влизам тук без покана.
Може ли? - Разбира се, нали никой не ни вижда.
Та за какво искахте да говорите с мен? - Отнесете се сериозно към думите ми!
Работата е там, че Юля трябва...
Юля ще ме убие. Какво ще й кажа? - Ще й кажете, че аз съм идвал...
"И Алиса веднага, без да се замисля, се втурнала след него.
А нямаше да е лошо, ако все пак беше помислила за някои неща."
Ти си чудесен.
Анна... Аз... - Разбирам.
Големи хора сме.
Къде беше?
Със Серьога Ковалчик се заприказвахме в бара.
Разказваше ми за своето героично минало.
А какво му е на телефона ти? - Какво да му е?!
Мамо, ще дойдеш ли с нас на манежа? Ще има състезание по конкур.
Не знам.
Защо Андрей Валентинович спи толкова много?
Сигурно е уморен.
Разбра ли всичко? - Пуснете ме да мина!
Нали казах да остави Настя на мира? Сега всичко ще му разкажа.
Какво ще му разкажеш? - Всичко, Юля. И за теб, и за Соня.
Нека знае какво се случва с тези, които дружат с теб.
Отдръпни се или ще викам!
Добре, разкажи му, щом си толкова смела.
Аз ще го държа. - Не си ли отвикнала да яздиш?
Е, да видим каква ездачка си.
Моля на старта да застане Света Аникей от 5-и "А" клас с кон Жаклин.
Давай, покажи класа!
Тръгвай!
Вие ли сте педагогът? - Да.
Родена е с късмет. Ще лежи два месеца, но можеше и да е по-зле.
Кажете ми как се случи това?
Докторе, дормикумът се използва в комбинирани наркози.
Да, имаме дормикум, но подозрението ви е нелепо.
Защо? Няма да го търся в аптеките, я?
Такива препарати са под много строг контрол.
Лично всеки ден ги отчитам. - А аз лично извадих удавник,
натъпкан с дормикум, а болницата е една.
Какъв е този бардак навсякъде? Ето в гимназията, все нещо става.
Извинете... - Ако родителите заведат дело,
ще се запознаем отблизо и ще ти скъсам нервите. Засега върви.
Да вървим да проверим отчетността.
Седнете.
Андрей Валентинович, как е Света?
Настя, седни си на мястото!
Света има мозъчно сътресение.
Има много счупвания и натъртвания,
но ще се оправи и непременно ще се върне при нас.
Слава Богу! Андрей Валентинович, а кога ще можем да я посетим?
Стига! Стига сте лъгали!
Омръзна ми кошмарът, който става тук!
И всички прекрасно разбирате за какво говоря!
И за кого, нали, Кера? - А аз не разбирам.
Не разбираш, а? А знаете ли, че Света не пострада случайно?
Нали, Юля?! Няма ли да ни разкажеш?
Искате откровен разговор?
Елате.
Седни! Казах да седнеш! Ще ти кажа кога да отидеш.
Вижте какво, на вас постоянно нещо ви се привижда -
някакви заговори, тайни!
Андрей Валентинович, да не сте си сбъркал професията, а?
Има два варианта за развитие на събитията.
Или ти, заедно с приятелките си,
казваш какво в действителност стана със Света,
или ще го направя аз. Кой вариант избираш?
Третия. Мама много ми говори за теб.
Струва ми се, че е влюбена. - Много се радвам за ма... майка ти!
Но сега говорим... - Ние бихме могли да живеем заедно.
Мама пак ще има мъж, а аз - баща.
Юля, да не си полудяла?
Ти си този, който си изгуби ума там, вкъщи.
Първо в моята стая, а после в спалнята на мама.
Юля...
Ние с майка ти сме големи хора.
Между мъж и жена стават...
Не е твоя работа! Това изобщо не те засяга!
Що за двоен морал? Сега това засяга всички!
Настенка, ела тук. - Настя, върни се в класната стая!
Веднага затвори вратата!
Да не си посмяла! Недей да причиняваш никому зло!
Аз ще поговоря с майка ти, а ти имаш нужна от помощ и лечение.
Вие имате нужда от помощ, Андрей Валентинович!
Надявам се, че знаете значението на думата
ВОЙНА!
Здравейте! - Юленка, как си?
Утре ще ходя на цирк! Там има котки! - Върви, детенце.
Умница ни е тя, никога не пада духом.
Да не забравите за съвещанието в 15:00 ч. по повод вчерашния инцидент.
Да, да...
Настя!
Андрей! - Лера! Дръж се за мен!
Настя! - Татко!
Тичайте навън! Сега идвам!
Мисля, че сега е най-добре да се преместите при мен,
а аз ще се преместя в гимназията. Там има резервен вариант.
Да... Нищо, ще се оправим, докато направят ремонт.
Благодаря ти, Серьожа. Няма да е за дълго.
Здравейте, Андрей Валентинович! - Гутен морген, добре ли сте?
Какво е това?
Андрей Валентинович!
Решили сте да ни изоставите в този труден момент?
Не, Тамара Йосифовна, аз съм този, който има трудности.
Не! Аз и целият колектив имаме проблеми!
След трагедията на манежа родителите са в шок, децата са разтревожени!
Нервите на всички ни са опънати до краен предел!
Андрей Валентинович, къде е вашето силно мъжко рамо?
Трябва да мисля за жена си и дъщеря си.
Да, аз вече дадох нареждане да направят ремонт.
След седмица апартаментът ви ще е като нов и ще ми благодарите.
Много благодаря. Подпишете.
Не, нали не възнамерявате наистина да изневерите на своите принципи?
Да се откажете по средата? Не.
Това е, към което ви призовавам!
Извинете. Ало? - Андрей Валентинович, Юля е.
Слушам те. - Вие говорихте ли със своята... Лера?
Вие нали я напускате?
Не смятам да обсъждам това повече. - Напразно, Андрей Валентинович.
Нали не искате аз да го направя вместо вас?
Лера? - Тук съм.
Затвори вратата.
Почти всички негативи са изгорели.
Защо ни се случва всичко това? - Не знам.
Само помни, че те обичам.
И не се страхувай от нищо. - Не се страхувам.
Лера, ами Настя? - Тя няма да ни попречи.
Пуснах я на разходка с тази... Юленка.
С кого? - С Юля Маревска.
Боли ме! Какво ти става? Пусни ме! - Къде отидоха?
В гимназията. Не ги ли срещна?
Настя!
Ела тук!
Накъде? - Насам!
По-бързо! Помогнете!
Дръж се, слънчице! Моля те! Сега ще ти помогнат!
Сложете я тук. - Полека...
Давайте! По-бързо!
Тук не може да влезете! Успокойте се, седнете там.
Андрюша, ако си уморен, тръгвай си. Аз ще остана при нея.
Андрей Валентинович, Юля е. - Ще ми платиш за всичко!
Лично аз изобщо не исках да има трагедии.
Къде си? - Наистина трябва да поговорим.
Елате в старата пристройка на гимназията, където правят ремонт.
Какво става?
Скоро ще се върна.
Ще се върна!
Дойдох!
Излез!
Не се крия. Прости ми!
Не исках да й причиня болка, но как иначе можех да те спра?
Мама плака цяла нощ и то заради теб!
И тя като мен иска само едно - щастие. Ние те обичаме, Андрей!
Юля! Не бива да се принуждават хората да правят нещо, което не искат!
Ти искаш да си с нас, но се боиш да го признаеш!
Постоянно се обръщаш назад. Защо?!
Аз искам да оставиш мен и семейството ми на мира!
Вие дори не сте женени! - Това няма никакво значение!
Има! И аз те моля, умолявам те,
кажи "да" и всички ще бъдат щастливи!
Не!
Върви си! - Юля...
Махай се!
Андрей Валентинович!
Той каза: "Ще си поиграем, но трябва да си свалиш гащичките".
А после ме докосна...! - Юленка, къде те докосваше?
Тук.
После каза, че и аз трябва да го пипам...
Не съм го направил! - Казват, че доказателствата
са неопровержими. - Какви до...?!
Не съм го направил! - Не знам... Да ти донеса ли нещо?
Знаеш ли какво, Лера, ако не ми вярваш, повече изобщо не идвай.
Отивах на училище и видях, че класният води Юлка в пристройката.
За ръка ли я водеше? - Да, с очите си ги видях.
Юля дърпаше ли се или вървеше спокойно?
Та той е наш класен, всички му вярваха.
Гарантирам ви, че тази отрепка ще лежи в затвора до второто пришествие!
Белов...
Кажи ми честно какво си им направил?
Откъде е тази голяма омраза? - Не знам.
Е, добре. А защо не каза, че имаш свидетели?
Какви свидетели? - Ами виж.
Поздравили сте се с учителката Ирина Золотова в 14:30 ч.
край пристройката. Така ли е? - Да, но тя си тръгна.
Отишла да повика домакина на гимназията Сергей Ковалчик.
Двамата видели как Юля влязла след теб в пристройката, а приятелките й
са ви наблюдавали от храстите.
Те чакали някакъв условен сигнал и всъщност са организирали ареста ти.
Извинявай, Белов, но как да не повярваш на деца,
когато пишат такива неща?
Сега мисля, че и апартамента ти са подпалили те.
Само че ще е трудно да се докаже.
Значи мога да си вървя? - Върви си.
Разбира се, ще те върнат на работа, но те съветвам
да заминеш. Кариерата ти се провали,
а и животът ти тук вече няма да се нареди.
Лера!
Влакът е след 2 часа. Аз ще я върна, а ти мисли,
търси думи, с които да й обясниш тази... изложба.
Те заминаха, Андрей Валентинович. А знаеш ли какво ще стане с теб сега?
Ти ще умреш.
Преди няколко минути на ЖП прелез автомобил "Волга" ГАЗ-2402
не взима завоя, врязва се в парапета и се преобръща няколко пъти.
Шофьорът Сергей Ковалчик е загинал на място.
Причина за катастрофата е повреда в спирачната система.
ДНЕС
Лера, така и не посмях да ти кажа истината за това, което стана с мен.
Тоест с нас. Може би се боях, че вече няма да съм герой в твоите очи.
Сега съм наказан за изневярата и нелепото си тщеславие.
Злото винаги побеждава тези, които са се отклонили от пътя.
Ако ти четеш тези редове, значи вече съм мъртъв.
Тя е права. За всичко, което се случи с нас, съм виновен само аз.
Но колкото и жертви да вземе още, тя никога няма да се избави
от своята отчаяна, мъчителна самота.
Потърпете, Андрей Валентинович, скоро всичко ще свърши.
Юля, недей. После ще трябва цял живот да живееш с това.
То и на мен още малко ми остава. Нали знаете диагнозата ми.
Понякога така ме боли главата. Направо ужас! Сякаш ще се взриви.
Е, както и да е. Така...
Античен герой, певец и плямпало с 5 букви.
Ор-фей.
Бе-лов.
Няма такава дума тук, Андрей Валентинович!
Юля, спри, докато не е станало късно!
Късно е.
В края на май недалеч от тук, край езерото...
се запознах с един художник. Беше пристигнал тук да рисува етюди.
Хареса ми. На мама - също. Дадохме му стая под наем.
За малко дори ми се стори, че сме истинско семейство.
Но това не продължи дълго. Отпуската му свърши.
Започна да се стяга за вкъщи. Опитах се да го разубедя,
но и той беше упорит като теб.
Така се ядосах... Разбрах, че не мога да го пусна.
Помолих приятелката си Соня да открадне от майка си в болницата
силно действащо сънотворно, от това за упойки.
Нали знаеш, че майката на Соня беше хирург.
Сложих сънотворното в чай
и го помолих да ме повози на лодка за довиждане.
Утрото беше прохладно.
Какво друго да ти кажа. Той заспа бързо...
Соня се уплаши, че майка й ще разбере. Успокоявах я, но тя взе да нервничи.
За какво ми е такъв свидетел?
Юлия Ивановна и досега обвинява себе си за смъртта й.
Убедих, че разговарям със загиналата Сонечка и ако е послушна,
ще се постарая да измоля прошка от дъщеря й.
Тя е моето Баскервилско куче.
И днес аз й казах: "Дръж!"
Древните са смятали, че упоритостта на човека се намира в гръбнака.
Като му изтръгнеш гръбнака, можеш и на възел да го вържеш.
Помислих си, че ще ти хареса.
Какво? - Тя ти прости.
Благодаря.
Върви, хайде.
Нани, нани... Не се страхувам...
Не ме е страх...
Докараха го към 8 ч. тази сутрин. Мъж на около 35 години.
Причина за смъртта. - А, това е най-интересното.
Изтръгнали са му гръбнака.
За пръв път виждам такова нещо. - Аз също.
Срязали са горния шиен прешлен и целия до долу са го изтръгнали.
Каква сила е нужна само, а? - Нечовешка.
И кого да търся?
Кинг Конг ли?
Да, Борин е.
Идвам.
Ще поставим още войници тук, че да не минават хора, разбираш ли?
Здрасти. - Я ми кажи, удавникът твой ли е?
Боже, ако знаеш от тази сутрин какъв имам?!
Ела да те зарадвам.
Привет. - Здраве желая.
И двата трупа са дело на хирурга Ялинска.
Хайде бе! - При това удавникът
е бил неин неверен любовник. Тя го напоила с тоя дерми...
Дормикум. - Да, и го удавила, а липсата
е отчела като оперативни нужди. Не е била в ред с главата.
И понеже беше в лудницата, не сме я разследвали.
Снощи тя избягала и ритуално е убила учителя
от девическата гимназия Белов, изрязвайки му гръбнака.
Добре, а Белов пък защо? - Ами нали е учител?!
След смъртта на дъщеря си тръгнала на лов за учители и затова я прибрали.
Ама Белов е от скоро в града. - За нея това е без значение.
Когато се прибрала вкъщи, Ялинска се е застреляла. Не вярваш ли?
Къде е гръбнакът? - Ела.
Има ли свидетели? - Един.
Не бой се, детенце. Всичко свърши.
Всичко ще бъде наред.
Превод и субтитри: kastadiva <<< http://masters-tb.com >>>
Редактор: Best Ripper